Tämänkin tekstityksen tarjoaa:
W
WW
WWW
WWW.
WWW.D
WWW.DI
WWW.DIV
WWW.DIVX
WWW.DIVXF
WWW.DIVXFI
WWW.DIVXFIN
WWW.DIVXFINL
WWW.DIVXFINLA
WWW.DIVXFINLAN
WWW.DIVXFINLAND
WWW.DIVXFINLAND.
WWW.DIVXFINLAND.O
WWW.DIVXFINLAND.OR
WWW.DIVXFINLAND.ORG
Suomentajat: andy*, MIA Oikoluku: d_2ned
Onko tämä kartta sopivalla korkeudella?
Vai lasketaanko alemmaksi?
- Se on hyvä. - Selvä.
Aiemmin tänään...
Kysytään ensin televisiolta. Oletteko valmiita?
Kaikki valmista?
SODAN OPPITUNNIT
11 oppituntia Robert S. McNamaran elämästä
Onko äänenvoimakkuus oikea?
- Miten kovaa ääneni kuuluu? - Se on sopiva.
Hienoa.
Muistan tarkalleen kesken jääneen lauseen.
Muistan alun ja kuinka minut keskeytettiin keskellä.
Voitte korjata sen.
En palaa siihen, koska muistan tarkalleen mitä aioin sanoa.
- Anna mennä! - Selvä.
Jokainen itselleen rehellinen sotilasjohtaja myöntää, -
että hän on tehnyt virheitä käyttäessään sotavoimia.
Hän on tappanut, tarpeettomasti.
Omia tai vieraita joukkoja.
Virheiden ja väärinarviointien vuoksi.
Satoja tai tuhansia, kymmeniä tuhansia, ehkä jopa satatuhatta.
Mutta hän ei ole tuhonnut kansoja. Ydinviisaus on: -
Älä tee samaa virhettä kahdesti. Opi virheistäsi.
Ja me kaikki opimme. Teemme ehkä saman virheen kolme kertaa, -
mutta toivottavasti emme neljää tai viittä.
Ydinaseiden kanssa ei ole mahdollisuutta virheisiin.
Yksi virhe ja tuhoat kansoja.
Elämässäni on ollut sotia.
Kolme vuotta Yhdysvaltojen armeijassa toisessa maailmansodassa.
Seitsemän vuotta puolustusministerinä Vietnamin sodan aikaan.
Kolmetoista vuotta maailmanpankissa. Joka puolella maailmaa.
Nyt 85 vuoden iässä -
voin katsoa taaksepäin -
ja arvioida tekojani.
Mottoni on ollut "yritä oppia".
Yritä ymmärtää mitä tapahtui.
Kehitä oppeja ja jaa ne muille.
McNamara ja Pentagon
CBS raportoi
Tässä on Yhdysvaltojen puolustusministeri, Robert McNamara.
Hänen ministeriönsä käyttää 10 prosenttia maan BKT:sta -
ja yli puolet jokaisesta verodollarista.
Hänen työtään pidetään Washingtonin vaikeimpana, -
ja hän on kiistanalaisin henkilö koskaan tässä virassa.
Walter Lippmann pitää häntä sekä parhaana puolustusministerinä -
että ensimmäisenä siviilinä, joka on saanut armeijan hallintaansa.
Kriitikot kutsuvat häntä huijariksi - tietokoneeksi, jolla on jalat.
Ylimielinen diktaattori.
Herra ministeri, olen huomannut useissa kabinettikeskusteluissa -
jonkin hopeisen kalenterin. Mikä se on?
Tämän antoi presidentti Kennedy.
Kalenteriin on kaiverrettu lokakuun päiviä: 16, 17, 18...
24, 25, 26, 27, viimeiseksi 28. päivä.
Päiviä, jolloin tuijotimme ydinuhkaa silmiin.
1. oppitunti: Samaistu viholliseesi.
Petoksen viitan alla -
Neuvostoliitto asetti ydinkärjin varustetut ohjukset -
Kuubaan, -
kohteenaan 90 miljoonaa amerikkalaista.
CIA:n mukaan ydinkärkiä ei ollut vielä toimitettu.
He uskoivat, että kahtakymmentä kuljetti laiva nimeltä Poltava.
Mobilisoimme 180 000 sotilasta.
Ensimmäiselle päivälle suunniteltiin 1 080 taistelulentoa.
Valtava ilmahyökkäys.
16. lokakuuta, 1962. Kennedy: Mitä meidän pitäisi tehdä?
NcNamara: Mielestäni meidän on tehtävä kaksi asiaa.
Ensiksi on laadittava hyökkäyssuunnitelma.
Sen jälkeen meidän on mietittävä seurauksia.
En tiedä millainen maailma on sen jälkeen, kun olemme iskeneet Kuubaan.
Miten voimme enää sitten pysähtyä?
Minulla ei ole vastausta.
Riski siitä, että kriisi laajenee on kasvanut nyt, -
kun otit esille Yhdysvaltoihin kohdistuvan vaaran.
Kennedy yritti pitää meidät poissa sodasta.
Minä yritin auttaa häntä.
Kenraali Curtis LeMay, jota palvelin -
toisessa maailmansodassa, sanoi: -
"Mennään sinne. Tuhotaan Kuuba."
Kriittisenä lauantaina, lokakuun 27. päivänä, -
meillä oli edessämme kaksi Hrutsevilta tullutta kirjettä.
Toinen oli tullut perjantai-iltana ja sen kirjoittaja oli joko -
humalassa tai valtavan paineen alaisena.
Siinä sanottiin: "Jos lupaatte olla hyökkäämättä Kuubaan, -
me otamme ohjukset pois."
Ennen kuin ehdimme vastata, saimme toisen viestin, -
jossa oli melkoinen joukko uhkauksia.
Siinä sanottiin: "Jos hyökkäätte, -
me olemme valmiina -
torjumaan teidät suurella sotavoimalla."
Mitä teemme? Olimme saaneet sekä ystävällisen että uhkailevan viestin.
Kennedyn neuvonantajana toimi Tommy Thompson, -
entinen Yhdysvaltain Moskovan suurlähettiläs.
Hän ja hänen vaimonsa Jane olivat asuneet Hrutsevin ja hänen vaimonsa kanssa.
Tommy Thompson sanoi: "Herra presidentti, -
kehotan teitä vastaamaan ystävälliseen viestiin."
Presidentti vastasi: "Emme voi. Se ei auta meitä."
Tommy sanoi: "Herra presidentti, olette väärässä."
Se vaatii paljon sisua.
27. lokakuuta 1962. Kennedy: Emme tule kuitenkaan saamaan -
niitä aseita ulos Kuubasta neuvottelemalla.
Thompson: Olen eri mieltä, herra presidentti.
Vielä on mahdollisuus...
Kennedy: Että hän perääntyisi?
Thompson: Hrutseville näyttäisi olevan tärkeintä, -
että hän voi sanoa: "Minä pelastin Kuuban ja pysäytin hyökkäyksen".
Thompson ajatteli näin: -
"Hrutsev on järjestänyt itsensä helvetinmoiseen tilanteeseen."
Hän miettii itsekseen: " Luoja, -
jos vain pääsisin tästä niin, että voisin sanoa neuvostoliittolaisille: -
Kennedy aikoi tuhota Castron, mutta minä estin sen."
Thompson, tuntien Hrutsevin, ajatteli: -
"Hrutsev hyväksyy sen."
Thompson oli oikeassa. Se oli todellista empatiaa.
Meidän on yritettävä asettua heidän asemaansa -
ja katsottava itseämme heidän näkökulmastaan, -
ymmärtääksemme ne ajatukset, -
jotka ovat heidän päätöksiensä ja tekojensa taustalla.
Hrutsevin neuvonantajat sanoivat: -
"Ei voi olla sopimusta, -
ellette vähennä meihin kohdistuvaa painetta, -
samalla kun pyydätte meitä vähentämään teidän painettanne."
Olimmehan myös yrittäneet vallata Kuuban.
Sikojenlahdella. Se epäilemättä vaikutti heidän ajatteluunsa.
Luulen sen olevan totta.
Mikä vielä tärkeämpää Kuuban ja Neuvostoliiton näkökulmasta, -
he tiesivät jotain, mitä minä en tiennyt.
Olimme yrittäneet salamurhata Castron -
Eisenhowerin, Kennedyn ja Johnsonin aikana.
Lisäksi monet Yhdysvalloissa vaativat hyökkäystä.
Hrutsev sanoi ensimmäisessä viestissä: -
"Meidän ei pitäisi kiskoa sen köyden päistä, -
jonka olette sitoneet sodan solmuille.
Sillä mitä enemmän me kaksi vedämme, -
sitä tiukemmaksi solmu muuttuu.
Lopulta on pakko leikata solmu.
Minun ei tarvitse selittää, mitä se tarkoittaa.
Olen ollut mukana kahdessa sodassa ja tiedän, että sota loppuu, -
kun se on vyörynyt läpi kaupunkien ja kylien, -
kylväen kaikkialle kuolemaa ja tuhoa.
Sellaista on sota.
Jos ihmiset eivät ole viisaita, -
he joutuvat törmäyskurssille, -
ja silloin alkaa molemminpuolinen tuhoaminen."
2. oppitunti: Järki ei meitä pelasta.
Tämä on hyvin tärkeää: -
Olimme valtavan onnekkaita.
Onni esti ydinsodan.
Niin lähellä ydinsotaa me lopulta olimme.
Järkevät yksilöt. Kennedy oli järkevä.
Hrutsev oli järkevä. Castro oli järkevä.
Järkevät yksilöt olivat niin lähellä tuhota oman yhteiskuntansa.
Ja se vaara on olemassa tänäkin päivänä.
Kuuban ohjuskriisin pääopetus on: -
Yhdistelmä ihmisen erehtyväisyyttä -
ja ydinaseita tuhoaa kansakuntia.
Onko oikein tai sopivaa, -
että tänäkin päivänä on 7 500 strategista ydinkärkeä, -
joista 2 500 on vartin hälytysajalla valmiina -
laukaistavaksi yhden ihmisen käskystä?
Vasta tammikuussa 1992 -
Castron johtamassa kokouksessa Havannassa, Kuubassa -
sain tietää, että 162 ydinkärkeä, -
joista 90 taktisia, -
oli Kuubassa kriisin ratkaisuhetkillä.
En voinut uskoa kuulemaani.
Castro suuttui minulle, koska sanoin: -
"Herra presidentti, keskeytetään kokous. Tämä on minulle uutta tietoa.
En ole varma onko käännös oikea."
Herra presidentti, minulla on kolme kysymystä.
Ensimmäiseksi, tiesittekö ydinkärkien olevan siellä?
Toiseksi, jos tiesitte, -
niin olisitteko kehottaneet Hrutsevia -
käyttämään niitä Yhdysvaltojen hyökätessä?
Kolmanneksi, jos hän olisi käyttänyt niitä, mitä olisi tapahtunut Kuuballe?
Hän vastasi: "Ensimmäiseksi, tiesin niiden olevan siellä.
Toiseksi, en vain olisi kehottanut käyttämään niitä.
Minä kehotin käyttämään niitä.
Kolmanneksi, miten Kuuballe olisi käynyt? Se olisi tuhoutunut täysin."
Niin lähellä se oli.
Ja hän oli valmis hyväksymään sen?
Kyllä. Hän jatkoi sanoen: -
"Herra McNamara, jos te ja Kennedy olisitte -
olleet samanlaisessa tilanteessa, olisitte toimineet samoin."
Vastasin: "Toivon Jumalan nimeen, ettemme olisi tehneet niin."
Kaataa katto omaan niskaamme? Luoja!
Tavallaan me voitimme.
Saimme ohjukset pois ilman sotaa.
Apulaisjohtaja, minä ja viisi päällikköämme -
istuimme alas Kennedyn kanssa. Hän sanoi: "Herrat, me voitimme.
En halua teidän sanovan niin, mutta me tiedämme voittaneemme."
Siihen LeMay sanoi: "Voitimme? Helvetti, hävisimme!
Meidän pitäisi mennä sinne ja hoidella ne vielä tänään."
LeMay uskoi, että lopulta -
me taistelisimme niitä ihmisiä vastaan ydinasein.
Meidän pitäisi tehdä se nyt, kun meillä on suurempi ylivoima -
kuin joskus tulevaisuudessa.
Siihen aikaan meillä oli selvä strateginen ylivoima ydinaseissa.
Olimme tehneet kymmenen kertaa enemmän kokeita kuin he.
Olimme varmoja, että pystyisimme säilyttämään etumme, -
vaikka rajoittaisimmekin kokeita. Kaikki päälliköt vastustivat.
He sanoivat: "Neuvostoliitto huijaa."
Siihen minä vastasin: "Miten he huijaavat?"
Tätä te ette usko, mutta he vastasivat: -
"He testaavat aseita kuun takana."
Minä sanoin: "Olette sekaisin."
Tuo on mieletön ajatus.
Ihmisten on nykyään melkein mahdotonta -
ymmärtää sen hetkistä tilannetta.
Seitsemän ministerivuoteni aikana -
olimme joutua sotaan Neuvostoliiton kanssa, -
kolmessa eri tilanteessa.
24 tuntia vuorokaudessa, 365 päivää vuodessa, -
seitsemän puolustusministerivuoteni aikana, minä elin kylmässä sodassa.
Kennedyn hallituksen aikana suunnitteltiin sadan megatonnin pommi.
Sitä testattiin ilmakehässä. Muistan tämän.
Kylmä sota? Hemmetti, se oli kuuma sota.
Ihmisrodun pitäisi ajatella enemmän tappamista, -
konflikteja.
Haluammeko me tuollaista tapahtuvan 2000-luvulla?
Vanhin muistoni on kaupunki iloitsemassa.
Oli marraskuun 11. päivä, 1918. Olin kaksivuotias.
Ette ehkä usko, että muistan, mutta muistan kyllä.
Muistan autojen katot -
täynnä ihmisiä -
iloitsemassa, pussailemassa ja kirkumassa.
Ensimmäisen maailmansodan loppu. Olimme voittaneet.
Juhlimme siinä uskossa, -
ainakin monet juhlivat, erityisesti Woodrow Wilson, -
että olimme taistelleet lopettaaksemme kaikki sodat.
Hänen unelmansa oli, -
että maailma välttyisi tulevaisuudessa suurilta sodilta.
Kiistat suurten välillä tultaisiin ratkaisemaan.
Muistan myös sen, -
etten voinut mennä ulos leikkimään ystävieni kanssa -
ilman naamaria.
Oli jumalaton flunssaepidemia.
Moni amerikkalainen menehtyi, 600 000 ihmistä.
Miljoonia ympäri maailman.
Kävin ensimmäisen luokkani puisessa röttelössä.
Meillä oli loistava opettaja.
Opettaja piti luokalle kokeen joka kuukausi.
Hän laittoi luokan istumaan tulosten mukaiseen järjestykseen.
Oli jonot. Hän laittoi parhaan arvosanan saaneen istumaan -
vasemman rivin ensimmäiseen pulpettiin.
Tein paljon töitä päästäkseni istumaan ensimmäiseksi.
Suurin osa luokasta oli vaaleaihoisia.
Valkolaisia, jos sallit.
Ne, joiden kanssa kilpailin ykköspaikasta olivat kiinalaisia, japanilaisia ja juutalaisia.
Lauantaisin ja sunnuntaisin leikin luokkalaisteni kanssa.
He taas menivät omien väestöryhmiensä kouluihin. He opiskelivat omaa kieltään.
He opiskelivat omaa kulttuuria ja historiaansa.
Maanantaina he tulivat määrätietoisina taas päihittämään sen hiton irlantilaisen.
Sitä he eivät kyllä tehneet kovin usein.
Eräs kongressin edustaja kutsui sinua "Herra - tiedän kaiken - McNamaraksi."
Jotkut edustajista ovat sitä mieltä, -
että tulet sinne, huolimatta heidän kokemuksestaan -
ja alat opettamaan heitä.
Onko se asenteesi?
Ei. He eivät taida tietää kuinka paljoa en tiedä.
Niitä asioita on paljon.
Yritän todella -
valmistautua kunnolla kongressin istuntoihin.
Vietän ehkä 100 tai 120 tuntia -
kongressin edessä todistamassa joka vuosi.
Tunti todistamista vaatii kolme tai neljä tuntia valmistautumista.
Entä väite ylimielisestä asenteesta?
Oletteko te ollut koskaan väärässä?
Kyllä, todellakin. Luoja paratkoon.
En aio paljastaa sinulle milloin olen ollut väärässä.
Jos et jo tiedä, niin en aio kertoa sitä.
Lukemattomissa tilanteissa.
Hain Stanfordin yliopistoon. Halusin sinne kovasti.
Mutta minulla ei ollut varaa, joten asuin kotona ja kävin Berkeleytä.
Vuosimaksu 52 dollaria.
Aloitin Berkeleyn ankarassa lamassa.
25 miljoonaa miestä oli työttömänä.
Siitä 3 500 ihmisen joukosta -
kolme valittiin Phi Beta Kappaan toisen vuoden lopussa.
Niistä kolmesta yksi sai Rhodesin stipendin, minä menin Harvardiin -
ja kolmas meni töihin 65 dollarin kuukausipalkalla -
ja oli siitä työpaikasta todella onnellinen.
Yhteiskunta oli lähellä...
En halua sanoa "vallankumousta".
Mutta jos Roosevelt ei olisi tehnyt joitakin asioita, jotka hän teki, -
siitä olisi voinut hyvinkin väkivaltaista.
Joka tapauksessa se oli tilanne, johon jouduin.
En ollut kuullut Platonista tai Aristoteleesta -
ennen kuin menin Berkeleyn yliopistoon.
Muistan professori Lowenbergin, -
ensimmäisen vuoden filosofian professorin.
En malttanut odottaa pääsyä tunneille.
3. oppitunti: On olemassa yksilöä suurempia asioita.
Otin enemmänkin filosofian kursseja, yhden logiikasta -
ja yhden etiikasta.
Arvojen korostaminen.
Yksilöä suuremmat asiat.
Vastuu yhteiskunnalle.
Valmistuttuani Kalifornian yliopistosta -
menin Harvardiin jatkamaan opintojani.
Sitten palasin San Franciscoon.
Aloin tapailla nuorta naista, jonka olin tavannut ollessamme 17, -
ensimmäisellä viikolla Berkeleyssä.
Hän oli Margaret Craig.
Kahdeksan tai yhdeksän kuukauden jälkeen aloin edistyä.
Kosin ja hän suostui.
Hän lähti tätinsä ja äitinsä kanssa matkalle halki Yhdysvaltojen.
Hän sähkötti minulle: "On tilattava kutsukortteja, -
tarvitsen keskimmäisen nimesi, mikä se on?"
Vastasin: "Keskimmäinen nimeni on Strange (outo)."
Hän sanoi: "Tiedän sen olevan outo, mutta mikä se on?"
Tarkoitan, että se on Strange. Olen Robert Strange McNamara.
Se liitto oli solmittu taivaassa.
Vuoden lopulla saimme ensimmäisen lapsemme.
Häät maksoivat 100 dollaria. Maksoimme pois 10 dollaria kuussa.
Ne olivat elämämme onnellisimpia aikoja.
Sitten tuli sota.
Minusta oli tehty apulaisprofessori.
Olin Harvardin nuorin.
Palkkani oli 4 000 dollaria vuodessa.
Harvard Business Schoolilla oli pulaa oppilaista.
Miehet joutuivat kutsuntoihin tai ilmoittautuivat vapaaehtoisiksi.
Silloin dekaani teki hallituksen kanssa sopimuksen -
maanpuolustuskorkeakoulun perustamisesta. Nimeksi tuli -
"Ilmavoimien tilastollinen hallinta".
Sanoimme, ettemme tule hyväksymään kaikkia, jotka lähetätte.
Valitsemme itse ihmiset.
Teillä on reikäkortit kaikista ihmisistä, -
jotka on otettu ilmavoimiin.
Me ajamme ne kortit IBM:n lajittelukoneiden läpi -
ja järjestämme ne iän, koulutuksen, pätevyyden, -
arvosanojen, ynnä muun mukaan.
Me etsimme parhaita ja älykkäimpiä.
Parhaat aivot, suurin johtamiskyky, -
paras arviointikyky.
Yhdysvallat aloitti juuri pommitukset.
Pommitimme päiväsaikaan.
Tappiot olivat hyvin korkeita.
Perustettiin tutkimusryhmä. Ja mitä löysimmekään?
Huomasimme, että keskeyttäneiden määrä oli 20 prosenttia.
Kaksikymmentä konetta, mitkä lähtivät Englannista -
pommittamaan Saksaa, kääntyi takaisin ennen kuin pääsivät kohteeseen.
Siitä syntyi hitonmoinen sotku. Menetimme 20 prosenttia kykeneväisyydestämme.
Luulen, että sitä kutsuttiin Kaava 1-A:ksi -
tai jotain sen tapaista oli tehtävä raportissa.
Ja, jos keskeytit tehtävän, täytyi raportoida, miksi.
Joten saimme niitä raportteja ja analysoimme niitä -
ja viimein tulimme siihen tulokseen.
Se oli huuhaata.
He keskeyttivät, koska pelkäsivät.
Koska menetettyjen määrä oli neljä prosenttia hyökkäystä kohti.
Taistelukierros käsitti 25 hyökkäystä.
Se ei tarkoittanut, että 100 prosenttia kuolee -
mutta moni heistä menettäisi henkensä. He tiesivät sen -
ja he löysivät syitä olla menemättä kohteeseen.
Joten raportoimme tästä.
Yksi komentajista oli Curtis LeMay.
Eversti komennuksessaan B-24 ryhmä.
Hän oli hienoin taistelukomentaja, johon törmäsin sodan aikaan.
Hän oli erinomainen sodankäynnissä, moni sanoisi jopa raaka.
Hän sai raportin. Hän antoi käskyn.
Hän sanoi, "Tulen aina lentämään kärjessä, joka tehtävässä. "
"Jokainen kone joka lähtee, menee kohteeseensa -
tai miehistö haastetaan sotaoikeuteen. "
Keskeyttäneiden määrä tippui yön aikana.
Sellainen komentaja hän oli.
Hyvät naiset ja herrat, Yhdysvaltojen presidentti.
Ystäväni, tänä jouluiltana -
yli kymmenen miljoonaa miestä -
ovat Yhdysvaltain asevoimissa.
Vuosi sitten, 1 700 000 palveli ulkomailla.
Heinäkuuhun mennessä, tuo numero nousee yli viiden miljoonan.
Paljon pahoja uutisia japanilaisille, lähitulevaisuuteen.
4. oppitunti: Tehokkuuden lisääminen.
Yhdysvaltain ilmavoimilla oli uusi lentokone, nimeltään B-29.
B-17 ja B-24 Euroopassa, pommitti 4 500-4 900 metristä.
Ongelmana oli, että ne olivat kohteita muillekin kuin lentokoneille -
sekä taistelulentokoneille.
Helpottaakseen sitä, kehitettiin B-29-
joka pommitti korkeammalta -
ja luultiin, että voisimme tuhota kohteita vielä vaikuttavammin ja tehokkaammin.
Minut tuotiin takaisin 8:sta ilmavoimista -
ja pestattiin ensimmäiseen B-29:een, 58:een pommitusyksikköön.
Meidän täytyi lentää niitä koneita tukikohdista, Kansasista Intiaan.
Sitten täytyi lentää tankkaamaan, vuoriston yli Kiinaan.
Lentokentät rakennettiin kiinalaisella työvoimalla.
Se oli täysin hullua toimintaa.
Muistan vieläkin, kuinka he raahasivat niitä valtavia teloja -
murskatakseen kiveä saadakseen sen litteäksi.
Joku saattoi liukastua, ja tela pyöri hänen ylitseen -
kaikki nauroivat ja jatkoivat töitään.
Meidän piti viedä nämä B-29:set, -
ja koska säiliökoneita ei ollut, täyttää koneet polttoaineella -
lentää Intiasta Chengduhun, purkaa polttoainelasti, lentää takaisin Intiaan -
suorittaa tarpeeksi monta tehtävää jotta polttoainetta saatiin Chengduhun -
lentää Yawataan, Japaniin, pommittaa terästehtaita, ja palata Intiaan.
Olimme saaneet liian vähän koulutusta tähän ongelmaan, toimiaksemme tehokkaasti.
Huomasimme, että saadaksemme jotkut B-29 koneet takaisin, -
sen sijaan, että olisimme purkaneet polttoainelastin, täytyi sitä ottaa mukaankin.
Tehdäkseni pitkästä tarinasta lyhyen, se ei ollut minkään arvoista.
Ja se oli LeMay, joka tuli siihen tulokseen ja antoi johtajien -
muuttaa koko homma Mariaaneille, mikä tuhosi Japanin.
LeMay keskittyi vain yhteen asiaan -
kohteiden tuhoamiseen.
Useimmat ilmavoimien kenraalit pystyivät sanomaan, monta konetta heillä oli -
kuinka monta tonnia pommeja he olivat pudottaneet, tai jotain muuta sellaista.
Mutta hän oli ainoa henkilö, jonka tiesin -
vanhempana komentajana ilmavoimissa joka keskittyi ainoastaan -
miehistönsä menetyksiin yksikköä kohti, kohteiden tuhoamisessa.
Olin Guamin saarella hänen komennuksessaan, maaliskuussa 1945.
Tuona yhtenä yönä, poltimme kuoliaaksi -
100 000 japanilaista siviiliä Tokiossa.
Miehiä, naisia ja lapsia.
Olitko tietoinen, että tämä tulee tapahtumaan?
Olin kyllä -
osa sitä koneistoa, joka tavallaan suositteli sitä.
Analysoin pommitustehtäviä, jotta niistä saataisiin vielä tehokkaampia.
Ei siis, miten saisimme tapettua tehokkaammin -
vaan, jotta saisimme tehokkaammin vastustajan heikommaksi.
Kirjoitin yhden raportin, jossa analysoin -
B-29 operaation tehokkuudesta.
B-29 pystyisi menemään ylemmäksi taistelukoneita ja ilmapuolustusta -
niin, että menetykset olisivat paljon pienempiä.
Ongelmana oli, että tarkkuus oli myös paljon pienempi.
En tietenkään ehdota, että se oli minun raporttini -
joka johti siihen, jota kutsun tulipommitukseksi.
En tarkoita sitä, että olen mielestäni täysin syytön tulipommitukseen.
En halua ehdottaa, että se olin minä -
joka laittoi ne ajatukset LeMayn päähän -
että hänen operaationsa olisi ollut täysin tehoton -
ja sen täytyi muuttua dramaattisesti. Kuitenkin - sen hän juuri teki.
Hän laittoi B-29-koneet alas 1 500 metriin -
ja päätti pommittaa tulipommeilla.
Osallistuin kuulusteluihin -
joihin saapuivat ne B-29-miehistöt, jotka palasivat sinä yönä.
Huone täynnä miehistöä ja tiedustelijoiden kuulustelijoita -
kapteeni nousi ylös, nuori kapteeni sanoi:
"Jumalauta, haluaisin tietää, kuka kusipää se oli -
joka otti tämän loistavan koneen, joka on suunniteltu pommittamaan 7 000 metristä -
ja vei sen 1 500 metriin, ja minä menetin perämieheni. "
"Häntä ammuttiin ja hän kuoli. "
LeMay puhui yksitavuisilla sanoilla.
En ikinä kuullut hänen sanovan -
enemmän kuin kahden sanan lauseita.
Yleensä lauseet olivat, "kyllä", "ei", "yep. "
"Siinä kaikki" tai "Hitot siitä". Siinä kaikki, mitä hän sanoi.
Ja LeMay ei sietänyt yhtään kritiikkiä.
Hän ei koskaan keskustellut kenenkään kanssa.
Hän nousi ylös.
"Miksi olemme täällä?"
"Menetit perämiehesi. Se satuttaa minua yhtä paljon -
kuin sinua. "
"Minä lähetin hänet sinne".
"Ja olen itse ollut siellä, tiedän mitä se on. "
"Mutta sinä menetit yhden perämiehen -
ja me tuhosimme Tokion. "
80 000 neliömetriä Tokiota oli palanut.
Tokio oli puinen kaupunki, ja kun me pudotimme tulipommit -
se vain paloi.
5. oppitunti Verrannollisuuden tulisi ohjata sotatoimia.
Valinta tuhopoltosta -
mistä se oikein tuli?
Luulen, että kyse oli, -
ei niinkään tuhopoltosta. Luulen, että kyse oli -
voittamisesta, pitäisikö tappaa 100 000 ihmistä yhdessä yössä?
Tulipommeilla vai jollain toisella tapaa?
LeMayn vastaus olisi ollut selvästi, "Kyllä. "
" McNamara, tarkoitatko -
että 100 000 ihmisen tappamisen sijaan -
japanilaisten kuoliaaksi polttamisen sijaan, tuona yhtenä yönä -
olisi pitänyt polttaa kuoliaaksi vähemmän, tai ei yhtään?
Jolloin kymmenet tuhannet rannoilta nousevat -
sotilaamme olisi teurastettu.
Onko se mitä ehdotat? Onko se moraalista? Onko se viisasta?"
Miksi oli tarpeellista pudottaa ydinpommi -
jos LeMay oli polttamassa Japania?
Ja hän jatkoi pommitusta Tokiosta muihin kaupunkeihin.
58 prosenttia Yokohamasta. Yokohama on karkeasti arvioituna yhtä iso kuin Cleveland.
58 prosenttia Clevelandia tuhottuna.
Tokio on karkeasti arvioituna New Yorkin kokoinen. 51 prosenttia New Yorkia tuhottuna.
99 prosenttia vastaavasti Chattanoogaa, mikä oli Toyama.
40 prosenttia vastaavasti Los Angelesia, mikä oli Nagoya.
Tämä kaikki tapahtui ennen kuin -
pudotettiin ydinpommi.
Mikä tapahtui LeMayn käskystä.
Verrannollisuuden pitäisi ohjata sotatoimia.
50-90 prosentin tappaminen -
ihmisistä, 67:ssä japanilaisessa kaupungissa -
ja kahdella ydinaseella pommittaminen -
ei ole verrannollista, toisten ihmisten mielestä, -
asioihin joita yritimme saavuttaa.
En syytä Trumania ydinpommin pudottamisesta.
U.S.A.-Japani sota oli yksi raaimmista sodista -
ihmiskunnan historiassa.
Kamikaze-lentäjät, itsemurha, uskomatonta.
Kritisoida voidaan, -
että ei silloinen ihmiskunta, eikä nykyinenkään -
ei oikeasti ole saanut otetta siitä, mitä minä kutsun "sodan säännöiksi."
Oliko olemassa sääntöä joka sanoi, ettei saa pommittaa, ettei saa tappaa -
ettei saisi polttaa kuoliaaksi 100 000 siviiliä yhdessä yössä?
LeMay sanoi, "Jos olisimme hävinneet sodan -
meitä kaikkia olisi syytetty kuin sotarikollisia."
Ja luulen että hän oli oikeassa.
Hän, ja sanoisin, että minäkin -
käyttäydyimme kuin sotarikolliset.
LeMay tajusi, että mitä hän oli tekemässä -
olisi pidetty moraalittomana -
jos hänen puolensa olisi hävinnyt.
Mutta mikä siitä tekee moraalitonta, jos häviät ja moraalista, jos voitat?
Haluan teidän laativan minulle parin sivun muistion.
Lyhyitä sanoja ja lauseita tilanteesta Vietnamissa, "Vietnamin Kuva".
Tänä aamuna sen. Scott sanoi: "Sota jota ei voi voittaa, hävitä tai välttää -
on todiste epävakaista ajatuksista -
sarjasta päätöksiä ja hermostuneesta piilottelusta, joka on hälyttävää.
Onko virhe mielestänne selittää Vietnamin tilanne ja vastuksemme?
Mielestäni, herra presidentti, Teidän on parasta sanoa mahdollisimman vähän.
Rehellisesti sanottuna emme tiedä mitä siellä on meneillään.
Näkemäni lähetteet ovat olleet hälyttäviä.
Tämä on hyvin epävarmaa aikaa.
Tarvitsemme jonkun, joka voi toimittaa nykyistä paremmat suunnitelmat.
Haluan jonkun joka voi hoitaa nämä kaverit nalkkiin -
ja antaa heille selkäsaunan. Haluan muutaman heistä hengiltä.
Yritän keksiä jotain joka täyttäisi nuo tavoitteet.
Jossain vaiheessa meidän on lähestyttävä Vietnamia, ja haluaisin tietää -
kuinka parhaiten pystytte esittämään sen minulle.
Se on erittäin vaikea kysymys. Luulisin, että...
Luulen, että Vietnamista on puhuttava kylmän sodan yhteydessä.
Mutta ensimmäiseksi täytyy puhua Fordista.
Täytyy palata sodan loppuun.
Minulla oli paha päänsärky -
joten Marg vei minut ilmavoimien sairaalaan.
Viikko myöhemmin, Margille tuli -
monia samoja oireita.
Sitä on vaikea uskoa - en usko kuulleeni toista samanlaista tapausta -
missä kaksi yksilöä, mies ja vaimo -
sairastuivat samaan aikaan polioon.
Olimme molemmat sairaalassa Voitto Japanista -päivänä.
Ystäväni sanoi minulle:
"Löydämme yhtiön Amerikasta, joka tarvitsee -
neuvoja ja kykyjä tältä ihmeellisestä joukolta, -
jonka kokoan ja sinun täytyy tulla mukaan."
Minä sanoin, "Hitot siitä. Menen takaisin Harvardiin.
Marg ja minä haluamme tehdä niin. Aion viettää elämäni siellä."
Hän sanoi, "Kuuntele, Bob, sinä et pysty maksamaan Margin sairaalakuluja.
Olet hullu. "Hän sanoi, "Sitä paitsi -
yhtiö joka eniten tarvitsee apuamme on Ford."
Kysyin, "Kuinka sinä tiedät siitä?" "Luin artikkelin Life-lehdestä."
Tuhannesta Fordin ylimmästä johtajasta -
en usko että 10 heistä oli saanut korkeakoulutuksen -
ja Henry Ford II tarvitsi apua.
He aikovat pitää meille testejä.
Kaksi täyttä päivää tehden testejä -
älykkyyskokeita, suorituskokeita, persoonallisuuskokeita ja kaikkia muita kokeita.
Tämä kuulostaa mielettömältä, mutta muistan yhden kysymyksen:
"Olisitko mieluummin floristi vai kullankaivaja?"
Olen ollut floristi. Olen työskennellyt kukkien parissa -
joululomieni aikoina.
Merkkasin kullankaivajan. Luulen, että syyt ovat päivänselvät.
Tämän 10 ihmisen joukon oli kouluttanut -
Harvardin upseerikoulussa.
Jossain kokeissa saimme suurimmat pisteet, mitä ikinä on saatu.
Toisissa testeissä kuuluimme parhaaseen prosenttiin.
Vuodesta 1926 vuoteen 1946, sisältäen sotavuodet -
Fordin autoyhtiö tuli juuri ja juuri toimeen.
Se oli kauhea sotku.
Ajattelin, että meillä oli velvollisuus osakkeenomistajia kohtaan -
ja ette voi arvatakaan, kuinka paha tilanne oli ollut.
6. oppitunti: Hanki tietoja.
Heillä ei ollut markkinatutkimus-osastoa, joten laitoin sellaisen pystyyn.
Johtaja kysyi, "Mitä haluat minun sanovan?"
Sanoin, "Ota selvää, kuka ostaa Volkswageneita."
Kaikki sanoivat sen olevan huono auto.
Sitä myytiin vain noin 20 000 vuodessa -
mutta halusin tietää mitä tapahtuu.
Pysyykö myynti samana, vai meneekö se alas vai ylös?
"Ota selvää kuka ostaa niitä."
Hän tuli takaisin puoli vuotta myöhemmin ja sanoi:
"He ovat professoreita, lääkäreitä ja lakimiehiä - "
"ja he ovat selvästi ihmisiä, joilla on varaa kalliimpaan."
Se laittoi minut ajattelemaan, mitä meidän ja teollisuuden pitäisi tehdä.
Olimmeko unohtaneet jonkin markkinoinnissa?
Kukaan ei siinä vaiheessa uskonut, että amerikkalaiset haluaisivat halvempia autoja.
He halusivat huomiota herättävää kulutusta.
Cadillac, niillä valtavilla, prameilla evillä -
asetti teollisuudelle tyylin 10-15 vuodeksi.
Ja sitä vastaan me olimme.
Tuotimme Falconia taloudellisena autona -
ja se oli valtava menestys tuotollisesti.
Saavutimme paljon.
Sanoin, "Entä onnettomuudet? Olen kuullut paljon onnettomuuksista."
"Hankimme sinulle kyllä tietoa niistä."
Auto-onnettomuudet aiheuttivat noin 40 000 kuolemaa vuodessa -
ja noin miljoona tai miljoona kaksi loukkaantunutta.
Kysyin, "Mikä sen aiheuttaa?" "Sehän on päivänselvää -
inhimilliset virheet ja mekaaniset toimintahäiriöt."
"Jos se kiinni mekaanisesta puolesta, voimme olla osallisia. Ota selvää.
Jos kyse on mekaanisesta toimintahäiriöstä, Haluan lopettaa sen."
Hän vastasi, "On todella vähän tilastollista tietoa saatavilla."
Sanoin siihen, "Hitot, ota selvää mitä voimme oppia."
"Ainoa paikka jossa siitä yleensä mitään tiedetään -
on Cornell Aeronautical Labs."
He sanoivat, "Isoin ongelma on paketointi."
He sanoivat, "Tiedäthän, miten munat pakataan?"
Vastasin, "Minä en osta munia. Vaimoni ostaa ne."
He sanoivat, "Kysy sitten häneltä, kun hän laittaa pakkauksen alas -
kotiin päästyään, onko munia mennyt rikki?"
Kysyin Margilta ja hän sanoi ei.
Cornell sanoi, "Munat pysyvät ehjinä, koska ne on pakattu oikein.
Jos pakkaisimme ihmiset autoihin samalla tavalla -
vähentäisimme loukkaantumisia."
Meiltä puuttui laboratoriotilat, joten pudottelimme ihmisen kalloja -
erilaisin suojauksin, alas portaikkoon, Cornellin asuntolassa.
Se kuulostaa mielettömältä, mutta se kaveri oli aivan oikeassa.
Se oli paketointi, mikä muuttaisi kaiken.
Ratti lävisti kuljettajan usein kolarissa.
Matkustaja loukkaantui useimmiten osuttuaan tuulilasiin -
tai tuolin päätukeen, kojelautaan.
Joten 1956 Ford-mallissa esittelimme ratin -
joka oli kolarissa vaarattomampi. Esittelimme -
pehmustetun kojelaudan, ja turvavyöt.
Arvelimme, että jos vöitä käytettäisiin 100 prosenttisesti -
säästäisimme 20 000 henkeä vuodessa.
Kaikki olivat sitä vastaan.
Ihmisiä ei saatu käyttämään turvavöitä.
Mutta he jotka käyttivät, pelastivat henkensä.
Ja nyt, hyppään vähän eteenpäin.
Oli heinäkuu 1960.
John Bugas, teollisuussuhteiden toimitusjohtaja -
piti itseään selvästi tulevana puheenjohtajana.
Olin sen ryhmän toimitusjohtaja, joka vastasi kaikista autoyksiköistä.
Henry oli kuin yöpöllö. Hän halusi aina mennä ulos.
Oli kello 2 yöllä, tai sinnepäin.
Hän sanoi, "Bob, lähde ulos yömyssylle." "En halua tulla, olen menossa nukkumaan."
John sanoi, "Minä tulen mukaan, Henry." "En pyytänyt sinua. Pyysin Bobin."
Hän sanoi, "Bob, tule nyt." Loppujen lopuksi menin mukaan.
Silloin hän kysyi minua puheenjohtajaksi.
Olin ensimmäinen puheenjohtaja yhtiön koko historiassa, -
joka oli Ford-perheen ulkopuolelta.
Ja viiden viikon kuluttua lopetin.
Puhelin soi, -
henkilö sanoi: "Olen Robert Kennedy.
Veljeni, Jack Kennedy, haluaisi sinun -
tapaavan lankomme, kersantti Shriverin."
Kello neljä, kersantti tulee sisään. En ikinä ollut tavannut häntä.
Ja hän sanoi, " Minut on valtuuttanut lankoni, -
Jack Kennedy, tarjoamaan teille paikkaa valtiovarainministeriössä."
"Olet hullu. Tiedän vähän talousasioista -
mutta en ole tarpeeksi pätevä tähän tehtävään."
"Arvaten, että saattaisitte sanoa noin, presidentiksi valittu -
valtuutti minut tarjoamaan teille paikkaa puolustusministerinä."
"Olin toisessa maailman sodassa kolme vuotta -
mutta että puolustusministeriksi? En ole pätevä siihen."
Hän sanoi, "Arvaten tämänkin -
suostuisitteko kohteliaisuudesta tapaamaan hänet?"
Joten menin kotiin. Tapasin Margin.
Jos voisin nimittää jokaisen vanhemman virkailijan ministeriöön -
ja voisin olla täysin varma, ettei minun tarvitse -
olla tekemisissä Washingtonin sosiaalisen maailman kanssa.
Hän sanoi, "Selvä, miksi et kirjoittaisi sopimusta presidentin kanssa -
ja jos hän hyväksyy nuo kohdat, mene sinne."
Minun koko nettoarvoni tuolloin oli noin 800 000 tienoilla -
mutta minulla oli toteuttamattomia pörssiosakkeita miljoonien arvosta.
Ja olin korkeimmin palkattuja toimitusjohtajia maailmassa.
Ja tulevaisuus näytti hyvältä.
Olimme kutsuneet lapsemme paikalle.
Heidän elämänsä muuttuisi täydellisesti.
Hallituksen ministerin palkka oli silloin noin 20 000 euroa vuodessa.
Joten selitimme lapsille, että -
heidän täytyisi tulla toimeen vähemmällä. Heitä ei kiinnostanut yhtään.
Marg ei välittänyt.
Satoi lunta.
Salainen Palvelu vei minut sisälle takakautta.
Näen sen vieläkin. Siellä oli kahdelle hengelle tuolit -
kaksi käsinojallista tuolia ja pöytälamppu siinä keskellä.
Jack Kennedy istui toisessa -
ja Bobby Kennedy toisessa.
"Herra presidentti, tämä on järjetöntä. Minä en ole pätevä."
"Kuule, Bob."
Hän sanoi, "En usko, että on olemassa koulua presidenteillekään."
"Ilmoitetaan se nyt. Minä kirjoitan ilmoituksen."
Ja niin hän kirjoitti ilmoituksen, ja kävelimme ulko-ovelle.
Kaikki ne televisiokamerat ja lehdistö, kauhea hälinä.
Sillä tavalla Marg sai tietää, olin hyväksynyt sen.
Se tuli suorana televisiosta.
Hyvä on, otetaan kuvia myöhemmin.
Olen pyytänyt Robert McNamaraa -
ottamaan vastaan puolustusministerin velvollisuudet.
Ja olen iloinen, että hän hyväksyi nämä velvollisuudet.
Herra McNamara jättää Ford- yhtiön puheenjohtajuuden -
joka on iso henkilökohtainen uhraus.
Sillä tavalla se alkoi.
Se oli dramaattinen aikakausi.
Vaimoni sai luultavasti vatsahaavan siitä -
ja lopulta kuoli, ehkä stressiin. Poikani sai vatsahaavan.
Se oli dramaattista, mutta -
ne olivat parhaimpia vuosia elämässämme -
ja kaikki perheenjäsenet hyötyivät siitä.
Se oli upeaa.
Lokakuun toinen päivä.
Olin palannut Vietnamista.
Siihen aikaan, meillä oli 16 000 sotilaallista neuvonantajaa.
Suosittelin presidentti Kennedylle ja turvallisuusneuvostolle -
että meidän tuli laatia suunnitelma ja tavoite -
siirtääksemme heidät kaikki sieltä kahdessa vuodessa.
Toinen lokakuuta 1963
Mitä me tästä hyödymme verrattuna suoraan hyökkäykseen?
Voimme sanoa kongressille ja ihmisille, että meillä on suunnitelma -
vähentää Yhdysvaltojen taisteluhenkilöstön vaaraan asettamista.
Pelkään vain sitä, että -
jos sota ei jatkukaan hyvin, -
tulee näyttämään siltä kuin olisimme olleet liian optimistisia.
Meidän täytyy päästä pois Vietnamista -
ja näin se on tehtävä.
Kennedy ilmoitti meidän vetävämme sotilaalliset neuvonantajat pois -
vuoden 1965 loppuun mennessä, 1 000 heistä vuoden 1963 loppuun mennessä.
Ja niin teimmekin.
Mutta Etelä-Vietnamissa oli menossa vallankaappaus.
Diem oli syösty vallasta.
Hänet ja hänen veljensä oli tapettu.
Olin presidentin luona, -
kun yhdessä otimme tiedon vastaan vallankaappauksesta.
En ikinä ollut nähnyt häntä -
niin poissa tolaltaan. Hän oli aivan valkoinen.
Kennedyllä ja minulla oli ollut isoja ongelmia Diemin kanssa, mutta -
hänellä oli päätösvalta. Hän oli valtion päämies.
Ja hänet syrjäyttivät armeijan kapinalliset.
Ja Kennedy tiesi, ja minä tiesin, että jossain määrin -
Yhdysvaltojen hallitus oli vastuussa siitä.
Olin toimistossani Pentagonissa -
kun puhelin soi, ja se oli Bobby.
Presidenttiä oli ammuttu Dallasissa.
Noin 45 minuuttia myöhemmin, Bobby soitti uudelleen -
ja sanoi presidentin olevan kuollut.
Jackie halusi minun menevän sairaalaan.
Veimme ruumiin Valkoiseen Taloon noin neljältä iltapäivällä -
ja kutsuimme Arlingtonin hautausmaan johtajan.
Hän ja minä -
kävelimme niiden maiden yli.
Ne ovat kummitusmaisen kauniita maita.
Valkoisia ristejä, rivi riviltä.
Ja lopulta luulin löytäneeni juuri sen paikan -
joka oli kaunein hautausmaalla.
Soitin Jackielle Valkoiseen Taloon -
ja pyysin hänet paikalle. Hän hyväksyi sen heti.
Ja siellä presidentti on haudattuna.
Puistonvartija tuli luokseni ja sanoi, että hän...
Hän oli -
käyttänyt presidenttiä kierroksella näillä mailla -
muutama viikko aikaisemmin.
Ja Kennedy oli sanonut -
että se oli kaunein paikka Washingtonissa.
Sinne hänet on haudattu.
Teen parhaani.
Se on kaikki mitä voin tehdä.
Pyydän teidän apuanne -
ja Jumalan.
25. helmikuuta 1964
Kolme kuukautta JFK:n kuolemasta
- Haloo, Bob? - Kyllä, herra presidentti?
En haluasi muokata puhettasi, koska se on hyvä -
mutta mietin, pystyisimmekö antamaan kaksi minuuttia Vietnamille?
Ongelmana on, mitä sanoa siitä.
Sanoisin meidän sitoutuneen Vietnamin vapaudelle.
Voisimme vetäytyä sieltä -
dominot kaatuisivat, -
ja se osa maailmaa menisi kommunisteille.
Voisimme lähettää merivoimat sinne -
ja joutua sidoksiin kolmannen maailman sodan, tai jonkin toisen Korean toiminnan kanssa.
Kukaan ei oikeasti ymmärrä, millaista siellä on.
Ja he kysyvät kysymyksiä ja sanovat, miksi emme tee enempää.
Voimme sotia enemmän tai tehdä enemmän myönnytyksiä.
Mutta emme halua kumpaakaan enempää.
Meidän tarkoituksemme on kouluttaa näitä ihmisiä, ja koulutuksemme menee hyvin.
Hyvä on, herra, minä...
Olen aina ollut sitä mieltä, että oli typerää puhua vetäytymisestä.
Ajattelin sen olevan vahingollista psykologisesti.
Mutta sinä ja presidentti ajattelitte toisin -
ja minä pysyin hiljaa.
Ongelma on...
Sitten tulee kysymyksiä: Kuinka ihmeessä McNamara ajattelee -
vetävänsä miehet pois sieltä, jos hän on häviämässä sodan?
Yhdeksäs kesäkuuta 1964
Jos menit CIA:n ja kysyit -
"mikä on tilanne Etelä-Vietnamissa tänään?"
Luulisin heidän sanovan, että se on huonompi.
Näet sen rintamakarkureiden määrässä, näet sen moraalissa -
näet sen vaikeuksissa värvätä ihmisiä.
Näet sen asteittain hävityssä väestön hallinnassa.
Moni sanoisi yksityisesti, ettei asiat ole hyvin, vaan ne ovat huonontuneet.
Nyt kun sanomme tämän yksityisesti, emmekä julkisesti -
on olemassa faktoja saatavilla, jotka löytävät tiensä lehdistöön.
Jos pysymme siellä, jos kiipeämme ylös porrastettua ketjua -
täytyy meidän kouluttaa ihmisiä, herra presidentti. Emme ole tehnyt vielä niin.
Enkä ole varma onko nyt oikea aika.
Ei, ja jos nyt teemme niin, ihmiset kutsuvat meitä "sodanlietsojiksi".
Olen täysin samaa mieltä.
Älkää epäilkö tätä.
Tätä ei saa lakaista maton alle.
Olemme sodassa Vietnamissa.
Ja silti presidentti -
ja hänen puolustusministerinsä jatkuvat harhaanjohtamiset -
ja väärien tietojen antaminen amerikkalaisille, on jatkunut jo tarpeeksi kauan.
7. oppitunti:
Uskominen ja näkeminen ovat molemmat usein väärässä.
Toinen elokuuta 1964
Elokuun toinen päivä -
hävittäjä Maddox ilmoitti, että sitä vastaan oli hyökännyt -
pohjoisvietnamilainen vartiovene.
Se oli aggressiivinen teko meitä kohtaan. Olimme kansainvälisillä vesillä.
Lähetin sinne puolustusvoimien virkailijoita ja huomasimme -
hylsyn palasia, jotka selvästi tunnistettiin -
pohjoisvietnamilaisiksi, Maddoxin kannella.
Joten ei ollut kysymystäkään, ettei niin olisi tapahtunut.
Mutta, joka tapauksessa emme vastanneet siihen.
Ja se oli hyvin vaikeaa.
Se oli vaikeaa presidentille.
Siellä oli hyvin, hyvin korkeita virkailijoita univormuissa ja ilman, jotka sanoivat:
"Hyvä jumala, tämä presidentti on... "
He eivät käyttäneet sanaa "pelkuri", mutta tarkoittivat -
"Hän ei suojele kansallista etua."
Neljäs elokuuta 1964
Kaksi päivää myöhemmin Maddox ja Turner Joy - kaksi hävittäjää -
ilmoittivat joutuneensa hyökkäyksen kohteeksi.
Mistä nämä torpedot tulevat?
Emme tiedä. Oletettavasti näistä tunnistamattomista aluksista...
Oli kaikuluotaimella havaittuja ääniä. Torpedoja oli havaittu.
Muita viittauksia hyökkäyksistä vartioveneistä.
Kulutimme 10 tuntia sinä päivänä, yrittäen saada tietää, mitä ihmettä tapahtui.
Yhdessä vaiheessa komentaja sanoi "Emme ole varmoja hyökkäyksestä."
Ja välillä hän sanoi, "Olemme varmoja."
Lopulta, myöhemmin päivällä, amiraali Sharp sanoi:
"Kyllä, olemme varmoja, että niin tapahtui."
Joten raportoin siitä Johnsonille, ja tuloksena oli -
pommitushyökkäyksiä kohteisiin Pohjoisvietnamissa.
Johnson sanoi: "Meidän täytyy ehkä laajentaa.
En aio tehdä sitä ilman kongressin valtuuksia."
Ja niin hän laittoi eteenpäin ehdotuksen, joka -
antoi täydellisen valtuuden presidentille viedä valtio sotaan:
Tonkininlahden päätöksen.
Nyt siirryn takasin elokuun neljännen päivän hyökkäykseen.
4. Elokuuta kello 12:22
Ilmeisesti on ollut ainakin yhdeksän torpedoa vedessä.
Kaikki meni ohi.
En ole varma mukana olleiden määrästä.
Meidän täytyy tarkastaa se.
97 minuuttia myöhemmin
Amiraali Moore sanoi monien raportoitujen kontaktien, -
ammuttujen torpedojen kanssa olevan kyseenalaisia.
Omituinen vesiefekti tutkassa ja yli-innokas äänimies on saattanut aiheuttaa monet raportit.
Selvä. Kerron herra McNamaralle tästä.
En voi antaa muuta Dave, anteeksi.
9 minuuttia myöhemmin
Näyttää siltä, että moni näistä torpedohyökkäyksistä -
oli lähtöisin äänimiehiltä.
He innostuivat tästä -
ja kaikki mitä he kuulivat olivat torpedoja.
Olet silti melko varma, että siellä oli torpedohyökkäys?
Ei epäilystäkään.
Luulen.
Se oli sekavaa. Ja tapahtumat jälkeenpäin näyttivät -
että johtopäätös, jonka mukaan meitä vastaan oli hyökätty oli väärä.
Sitä ei ollut tapahtunut.
Ja johtopäätös, että meitä vastaan hyökättiin elokuun toisena päivänä -
jonka teimme, oli oikea. Meitä vastaan oli hyökätty.
Vaikkakin se oli kiistanalainen asia silloin.
Joten olimme oikeassa kerran ja väärässä kerran.
Lopulta, presidentti Johnson määräsi pommituksen vastaukseksi -
sille mitä luulimme toisen hyökkäyksen olevan.
Niin ei tapahtunut, mutta se on epäolennaista asiaan johon tähtään.
Hän määräsi hyökkäyksen sen olettamuksen perusteella, että niin oli tapahtunut.
Ja hänen uskomuksensa, että se oli tietoinen päätös -
pohjoisvietnamilaisilta politiikoilta ja sotilaallisilta johtajilta -
laajentaa välikohtaus -
ja viittaukset, että he eivät lopeta mihinkään voittoa vähäisempään.
Olimme väärässä.
Mutta meillä oli mielessämme asiat, jotka johtivat tähän.
Ja se tuli kalliiksi.
Me näemme väärin, tai näemme vain puolet tarinasta kerralla.
- Näemme mitä haluamme. - Olet aivan oikeassa.
Uskominen ja näkeminen.
Ne ovat molemmat usein väärässä.
Me amerikkalaiset tiedämme, vaikka muut näyttävät unohtavan -
riskin välikohtausten laajentamisessa.
Emme vieläkään etsi laajempaa sotaa.
Esittelimme "Rolling Thunderin", -
josta vuosien saatossa tuli hyvin iso pommitusohjelma.
Pudotimme kaksi tai kolme kertaa enemmän pommeja, -
kuin Länsi-Eurooppaan toisessa maailmansodassa.
Tämä ei ole ensisijaisesti sotilaallinen ongelma.
Se on taistelu etelävietnamilaisten ihmisten sydämien ja ajatusten puolesta.
Sen vuoksi meidän täytyy taata heidän fyysinen turvallisuutensa.
26. helmikuuta 1965
Johnson: Olemme menossa pommittamaan näitä ihmisiä.
Olemme ylittäneet sen kynnyksen.
Peli on nyt neljännessä neljänneksessä ja -
se on noin 78-0.
Pelkään kuollakseni laittaa maajoukkoja liikkeelle, -
mutta enemmän lentokoneiden menettämistä turvallisuuden puutteen vuoksi.
McNamara: Niin minäkin.
Kuudes maaliskuuta 1965
Johnson: Psykologinen vaikutus -
tiedosta, että merivoimat ovat tulossa, tulee olemaan suuri.
Jokainen äiti tulee sanomaan, että "tämä on menoa!"
Mitä olemme tehneet näillä B-57 koneilla, tulee olemaan pyhäkoulu-tasoa -
verrattuna merivoimiin.
Vastaukseni on "kyllä".
Mutta päätökseni on "ei".
McNamara: Hoidamme sen, herra presidentti.
Johnson: Milloin aiot antaa käskyn?
McNamara: Teemme sen myöhään tänään, -
joten se puuttuu joistain aamun painoksista.
Käsittelen sen niin, että ilmoitus minimoidaan.
10. kesäkuuta 1965
McNamara: Kenraali Westmoreland suositteli kymmentä lisäpataljoonaa.
Niiden 13 lisäksi, jotka jo valtuutitte.
Jotakuinkin 45 000 miestä.
Suosittelisin viittä pataljoonaa, -
jotka ovat 25 000 miehen vahvuisia.
Koska mielessäni -
näkisin sitoutumisemme olevan hyvin rajallista.
Ja en usko, että päälliköt ymmärtävät sitä.
Itse asiassa, tiedän, etteivät he ymmärrä.
Johnson: Ei kukaan ihminen ajattele, että 50 000
tai 100 000 tai 150 000 lopettaa sodan.
Emme ole lähdössä pois, vaan yritämme pitää kiinni omastamme.
Olemme pärjänneet huonosti.
Olemme... Olemme, -
olemme häviämässä.
Tänään oli julkaistu kaikki amerikkalaiset sodanuhrit Vietnamissa -
nyt luku on 4 877, ja se sisältää 748 kuollutta.
Puolustusministeri McNamara, kaikilla seitsemällä matkallaan Vietnamiin -
on löytänyt positiivisen näkökannan sodan kurssiin.
Kaikista selkeimmän vaikutelman, minkä Vietnamissa sain -
on se, että olemme pysäyttäneet sodan häviämisen.
Pohjoisvietnamilaisilla, näin uskomme, on jäljellä yhdeksän rykmenttiä armeijastaan.
Jotkut miehistä saivat vähän koulutusta Kentuckyssa ennen tänne tuloaan.
Mutta se ei valmistanut heitä ryteikköihin, piikikkäisiin köynnöksiin, okaisiin pensaisiin -
melkein pystysuoriin kallionseinämiin, 30-asteen kuumuuteen, hyönteisiin.
Tämä on muuttunut ilkeästä pienestä sodasta ilkeäksi keskikokoiseksi sodaksi.
Vietnamilaiset silti tekevät suurimman osan taistelemisesta ja kuolemisesta -
mutta viikko toisen jälkeen, Amerikan tappiot nousevat.
Amerikka voittaa sodan johon ryhtyy. Sitä älkää epäilkö.
Ja olemme julistaneet sodan tyranniaa ja aggressiota vastaan.
Jos tämä pieni valtio menee viemäristä alas ja ei pysty pitämään itsenäisyyttään -
kysy itseltäsi, mitä tapahtuu muille pienille valtioille.
Toinen joulukuuta 1965
Olen enemmän ja enemmän vakuuttunut, -
että meidän täytyy ajatella muitakin kuin ainoastaan sotilaallisia keinoja.
Luulen, että pelkästään se on itsemurha.
Luulen, että 300 000 - 400 000 amerikkalaisen lähettäminen sinne -
ilman, että pystymme takaamaan mihin se johtaa -
on valtava riski valtavalla panoksella.
Anna kun menen vähän takaisinpäin.
Kuuban ohjuskriisissä, lopulta -
luulen, että ajattelimme itsemme neuvostoliittolaisten tilalle.
Vietnamin tapauksessa emme tunteneet heitä tarpeeksi, ollaksemme empaattisia.
Ja siellä oli totaalinen väärinymmärrys tuloksena.
He luulivat, että tulimme vain Ranskan siirtomaavallan tilalle -
ja haluamme alistaa Etelä- ja Pohjoisvietnamin -
siirtomaaksemme, mikä oli ehdottomasti järjetöntä.
Ja me näimme Vietnamin kylmän sodan yhtenä osana.
Ei niin kuin he sen näkivät, sisällissotana.
Ei ole monta esimerkkiä, -
jossa tuodaan kaksi entistä vihollista yhteen -
ylemmiltä portailta keskustelemaan, mitä olisi voinut olla.
Muodostin olettamuksen, että jokainen meistä olisi voinut -
saavuttaa haluamamme ilman suurta kuolleiden määrää.
Ja halusin testata sitä menemällä Vietnamiin.
Entinen Vietnamin pääministeri -
ja loistava mies nimeltä Thach sanoi, "Olette täysin väärässä."
"Taistelimme itsenäisyyden puolesta. Te taistelitte orjuuttaaksenne meidät."
Melkein ajauduimme tappeluun. Se oli ensimmäisen päivän iltapäivä.
"Tarkoitatko, ettei se ollut murhenäytelmä teille -
kun menetitte 3 400 000 vietnamilaista -
joka on verrattavissa 27:ään miljoonaan amerikkalaiseen?"
Mitä te saavutitte?
Ette saaneet enempää, kuin mitä lupasimme alussa.
Olisitte voineet saada kaiken: itsenäisyyden, yhtenäisyyden.
"Herra McNamara, ette varmasti ole koskaan lukenut historiankirjaa."
"Koska jos olisitte, tietäisitte ettemme ole kiinalaisten emmekä venäläisten nappuloita."
"Ettekö tiennyt sitä?"
"Ettekö ymmärrä, että olemme taistelleet kiinalaisia vastaan 1 000 vuotta?"
"Taistelimme itsenäisyydestä ja taistelimme viimeiseen mieheen asti."
"Olimme päättäneet niin -
ja mikään pommituksen määrä tai Yhdysvaltojen painostus ei pysäyttäisi meitä."
Ole valmis tarkastelemaan päättelysi uudelleen.
Mikä tekee meistä kaikkitietäviä?
Onko meillä ennätystä kaikkitietäväisyydestä?
Olemme vahvin valtio maailmassa tänään.
En usko, että meidän pitäisi ikinä -
pitää yllä taloudellista, poliittista tai sotilaallista valtaa yksipuolisesti.
Jos olisimme noudattaneet sitä Vietnamissa, meidän ei olisi tarvinnut olla siellä.
Kukaan liittolaisista ei tukenut meitä.
Ei Japani, ei Saksa, ei Britannia eikä Ranska.
Jos emme pysty vakuuttamaan kansakuntia verrattavissa olevilla arvoilla -
tarkoituksemme ansioilla, meidän on parasta uudelleen tarkastaa syymme.
Amerikkalaiset kärsivät kovimmat tappionsa viime viikolla.
543 kaatunutta. Toiset 1 247 loukkaantunutta ja sairaalassa.
Kuolleisuus sodassa nousi Yhdysvalloissa 18 239:ään.
Etelävietnamin tappiot olivat viikossa 522 kuollutta.
Kommunistien tappioita ei raportoitu.
Myötävaikuttajana niihin tappioihin oli kommunistien -
tykistötuli Khe Sanhissa sijaitsevaan merivoimien etuvartioon.
Siellä, pohjoisvietnamilaiset olivat kiristäneet naruaan -
ja armeijan odotetaan käyttävän tilaisuutta hyväkseen.
Kuinka pitkälle tunsitte olevanne asioiden alullepanija -
vai tunsitteko, etteivät asiat ole kontrolloitavissanne?
En usko, että tunsin kumpaakaan.
Tunsin vain, että toimin presidentin pyynnöstä, -
jonka kansa oli valinnut.
Ja oli velvollisuuteni yrittää auttaa häntä -
suorittamaan tehtävää, jonka hän uskoi olevan ihmisten intressi.
Mikä on moraalisesti soveliasta sodanaikaisessa ympäristössä?
Annas kun valaisen asiaa.
Kun olin ministeri -
käytimme ainetta, jota kutsuttiin "Agent Orangeksi", Vietnamissa.
Kemikaali, joka riisuu lehdet puista.
Sodan jälkeen on väitetty sen olleen myrkyllinen kemikaali -
ja tappaneen monta ihmistä -
ja sotilaiden ja siviilien altistuneen sille.
Olivatko he, jotka antoivat luvan käyttää Agent Orangea rikollisia?
Syyllistyikö he rikokseen ihmisyyttä vastaan?
Katsotaanpas lakia.
Mikä laki meillä sanoo, että -
nämä kemikaalit ovat hyväksyttyjä sodassa ja nämä eivät.
Ei ole selvää määritystä tämän tapaisesta.
Minä en ikinä olisi valtuuttanut laitonta toimintaa.
En ole varma valtuutinko Agent Orangen, en muista sitä.
Mutta sitä käytettiin aikana, kun olin ministeri.
9. oppitunti:
Tehdäksesi hyvää, joudut ehkä tekemään pahaa.
Norman Morrison oli kveekari.
Hän oli sotaa vastaan, vastaan sodan väkivaltaa ja tappamista.
Hän tuli Pentagoniin, kasteli itsensä bensiinillä.
Poltti itsensä kuoliaaksi toimistoni alla.
Hän piteli lasta sylissään, omaa tytärtään.
Ohikulkija huusi, "Pelasta lapsi!" Hän heitti lapsen -
pois sylistään, lapsi jäi henkiin ja on edelleen elossa.
Hänen vaimonsa julkisti hyvin liikuttavan lausunnon:
"Ihmisten täytyy lopettaa toisten ihmisten tappaminen."
Ja olin samaa mieltä.
Olin samaa mieltä silloin ja vielä voimakkaammin olen sitä mieltä tänäänkin.
Kuinka paljon pahaa täytyy meidän tehdä ennen kuin voimme tehdä hyvää?
Meillä on tiettyjä ihanteita, tiettyjä velvollisuuksia.
Tunnistaaksesi sen, täytyy ottaa osaa pahuuteen, mutta minimoiden sen.
Muistan lukeneeni, kenraali Shermanista, sisällissodassa -
Atlantan pormestari vetosi häneen pelastaakseen kaupungin.
Ja Sherman sanoi pormestarille -
juuri ennen kuin hän poltti sen:
"Sota on julma. Sota on julmuutta."
Niin LeMay tunsi.
Hän yritti pelastaa maan.
Hän yritti pelastaa kansakuntamme.
Ja hän oli valmistautunut tappamaan tarvittaessa.
Se on hyvin, hyvin vaikea paikka herkille ihmisille.
Morrison oli yksi niistä. Luulen, että itsekin olin.
50 000 ihmistä tuli Washingtoniin mielenosoitukseen sotaa vastaan.
Noin 20 000 heistä marssi Pentagoniin.
Pentagon on hyvin vaikea rakennus puolustaa.
Laitoimme kiväärejä kantavia joukkoja sen ympärille.
Poliisipäälliköt sotilaiden edessä.
Mutta sanoin presidentille, kivääreitä ei ladata -
ilman henkilökohtaista lupaani.
Ja en aikonut antaa sitä.
Mitä vaikutuksia tällä kaikella oli ajatusmaailmaanne?
Tarkoitan, Norman Morrison '65. Ja tämä '67.
Se oli hyvin kireä ajanjakso.
Kireä ajanjakso perheelleni, josta en halua puhua.
Miten ajattelutapasi muuttuivat tällä ajanjaksolla?
En usko, että ajattelutapani muuttui.
Olimme kylmässä sodassa. Ja tämä oli kylmän sodan -
toimintaa.
10. oppitunti:
Älä koskaan sano ei koskaan.
Jotkut kommentaattorit ovat sanoneet, että sota oli menossa umpikujaan.
Ei, ei. Luulen ihan päinvastoin.
Kenraali Westmoreland oli osoittanut
viime viikoilla Saigonissa, sotilaalliset operaatiot -
suuret sotilaalliset operaatiot näyttävät edelleen -
hyvin huomattavaa edistystä.
Yksi asioista joita opin, oli: Älä koskaan sano ei koskaan.
Ei koskaan, ei koskaan, ei koskaan.
Älä koskaan sano ei koskaan.
Ja toiseksi -
älä koskaan vastaa kysymykseen, jota sinulta kysytään.
Vastaa kysymykseen, jonka haluaisit sinulta kysyttävän.
ja vilpittömästi, seuraan tuota ohjetta.
Se on hyvä ohje.
Kun puhut vastuusta, esimerkiksi Vietnamin sodassa -
kenen vastuulla se on?
Se on presidentin vastuulla.
En halua vaikuttaa kiittämättömältä -
siitä suurenmoisesta panostuksesta jonka Johnson mielestäni maalle antoi.
En halua laittaa vastuuta Vietnamista yksin hänen harteilleen -
mutta minä... Olen taipuvainen uskomaan, että jos Kennedy eläisi -
hän olisi tehnyt eri tavalla. Meillä ei olisi ollut 500 000 miestä siellä.
Kaksi hyvin puhuvaa valokuvaa.
Toinen on Johnson:
Näet hänet miettimässä, "hyvä jumala, olen hitonmoisessa sotkussa."
Ja tämä toinen kaveri yrittää sanoa, että tee jotain -
joka on väärin ja minä en aio tehdä sitä.
"Mutta kuinka ihmeessä pääsen pois tästä?"
Toinen valokuva, voit nähdä minun sanovan:
"Jeesus Kristus. Rakastan tätä miestä, kunnioitan häntä, mutta hän on täysin väärässä."
"Mitä minä teen?"
Johnson ei pystynyt vakuuttamaan minua, enkä minä häntä.
Minulla oli tämä valtava kunnioitus ja kiintymys, lojaalisuus -
molempia, Kennedyä ja Johnsonia kohtaan.
Lopulta, Johnson ja minä, huomasimme loittoontuvan toisistamme.
Ja sanoin hyvin läheiselle ystävälleni, Kay Grahamille Washington Postista -
"En vielä tänäänkään, Kay, tiedä erosinko itse vai sainko potkut."
Hän sanoi, "Olet järjiltäsi, tietenkin sait potkut."
Ensimmäinen marraskuuta 1967.
Esittelin muistion Johnsonille, missä sanottiin:
"Kurssi jolla olemme, on täysin väärä."
"Meidän täytyy muuttaa sitä -
palata siihen minkä takia olemme Vietnamissa."
"Meidän täytyy pienentää tappioita", ja niin edelleen.
Se oli erittäin kiistanalainen muistio.
Ja toimitin sen hänelle. Vein sen itse.
"Herra presidentti, kukaan ei ole nähnyt tätä -
Ei Dean Rusk, ei esikuntapäälliköiden neuvoston puheenjohtaja. Ei kukaan."
"Tiedän sen saattavan sisältää suosituksia ja lausuntoja -
joista emme ole samaa mieltä, tai et tue niitä."
En ikinä saanut vastausta.
Jonkun oli annettava periksi.
Liikkeellä oli huhu, että olin saanut hermoromahduksen.
Olin paineen alaisena ja stressaantunut.
En usko, että asiat olivat läheskään niin.
Mutta se oli hyvin traumaattista.
Sillä tavalla se loppui.
Lukuun ottamatta yhtä asiaa.
Hän palkitsi minut vapaudenristillä -
kauniissa seremoniassa Valkoisessa Talossa.
Hän antoi hyvin lämpöisiä kommentteja.
Ja minä jouduin niin tunteiden valtaan, etten voinut -
vastata.
Herra presidentti.
En löydä sanoja, -
jotka ilmaisevat sitä, mikä on sydämelläni tänään.
ja luulen, että on parempi vastata, jossain muussa tilaisuudessa.
Jos olisin vastannutkin. Olisin voinut sanoa:
"Tiedän mitä monet teistä ajattelevat.
Ajattelette tämän miehen olevan kaksinaamainen.
Ajattelette hänen pitäneen asioita lähellä sydäntään.
Ajattelette, -
että hän ei vastannut täysin -
amerikkalaisten toiveisiin.
Haluan sanoa, että olette väärässä."
Tietenkin hänellä oli asioista henkilökohtainen näkemys.
Ei epäilystäkään.
Hän ei huolinut kaikkia neuvoja, joita annettiin.
Monissa tilaisuuksissa, hänen liittolaisensa neuvoivat häntä olemaan avoimempi.
Hän ei ollut.
Ihmiset eivät ymmärtäneet, että oli suosituksia ja painostusta, -
jotka saattaisivat johtaa sotaan Kiinan kanssa ja ydinsotaan.
Ja hän oli päättänyt estää sen.
Väitän, että hänellä oli syynsä tehdä niin kuin teki.
Ja tietenkin, juuri kun olin lähtenyt -
Johnson tuli siihen tulokseen, ettei voinut jatkaa.
Kuinka moni amerikkalainen oli saanut surmansa Vietnamissa, tähän mennessä?
Noin 25 000. Vähemmän kuin puolet -
siitä mikä luku oli lopussa, 58 000.
Historioitsijat eivät mielellään käsittele numerotietoja -
siitä, mitä olisi voinut olla.
He haluavat puhua historiasta.
"Miten helvetissä te, McNamara, tiedätte mitä olisi voinut olla?
Kuka tietää?"
Tiedän tiettyjä asioita.
Se mitä minä teen, on ajattelua jälkiviisaana.
Mutta, jälkiviisaus tulee aina liian myöhään.
Olen hyvin ylpeä saavutuksistani.
Ja olen hyvin pahoillani, että saavuttaessani niitä, tein virheitä.
11. oppitunti:
Ihmisen luonnetta ei pysty muuttamaan.
Me kaikki teemme virheitä.
Tiedämme tekevämme virheitä.
En tiedä ketään armeijan komentajaa, joka vilpittömästi -
sanoisi, ettei ole tehnyt virhettä.
On olemassa upea sanonta:
"Sodan sumu."
"Sodan sumu" tarkoittaa:
Sota on niin monimutkainen, ettei ihminen pysty mielessään -
ymmärtämään sen kaikkia muuttujia.
Arvostelumme, ymmärryksemme ei ole riittävä.
Ja me tapamme ihmisiä tarpeettomasti.
Wilson sanoi, "voitimme sodan, joka lopettaa kaikki sodat."
En ole niin naiivi, tai yksinkertainen uskoakseni voivamme lopettaa sotimisen.
Emme voi muuttaa ihmisen luonnetta kovin pian.
Ei siksi, ettemme olisi järkeviä. Mehän olemme järkeviä.
Mutta syillä on rajansa.
On olemassa lainaus T.S. Eliotilta, jota rakastan:
"Meidän ei pidä lopettaa tutkimista -
ja tutkimustemme lopussa, palaamme alkuruutuun -
ja tunnistamme paikan ensimmäisen kerran."
Ja se on tavallaan kohta, jossa minä olen.
Loppusanat
Kun olitte lähtenyt Johnsonin hallituksesta, -
miksi ette puhuneet Vietnamin sotaa vastaan?
En aio sanoa enempää kuin täytyy.
Tällaiset kysymykset saattavat johtaa minut vaikeuksiin.
Te ette tiedä kuten minä, kuinka provosoivilta sanani voivat vaikuttaa.
Monet ihmiset ymmärtävät sodan väärin -
ymmärtävät minut väärin.
Monet ajattelevat, että olen huoranpenikka.
Tunnetteko olevavanne millään lailla vastuussa sodasta?
Tunnetteko syyllisyyttä?
En halua keskustella tästä enempää.
Se vain avaa muita ristiriitoja.
En halua lisätä muuta Vietnamiin.
Se on niin monimutkaista, että kaikki mitä sanon -
vaatii täydennystä, ja hyväksynnän.
Tuntuuko siltä, että olet kirottu jos teet -
tai et tee, eikä mikään auta?
Kyllä, aivan niin.
Ja olisin mieluummin kirottu tekemättä jättämisestä.
Robert S. McNamara toimi Maailman Pankin puheenjohtajana vuodesta 1968 vuoteen 1981.
Jäätyään eläkkeelle, hän jatkaa työtä köyhyyden, maailman terveyden ja talouden kehittämisessä.